![Image](https://brahbata.space/images/spacer1.gif)
![Image](https://www.brahbata.space/images/Earth_good.gif)
שוטטתי ביער עד שהגעתי לקרחת יער קטנה. הירח והכוכבים האירו את זוהרם הבהיר והחיוור אל העולם, וגרמו לערפל הלילה לנצנץ בכל מקום.
הטחב הרך שכיסה את קרקעית היער בהליכתי עד לנקודה זו הפך לסבך עמום בשולי הקרחת יער. הזקן כבר ישב על שרפרף עץ ליד שולחן עץ אלון בחדר הפתוח וחיכה לי. ענף נקרע מתחת לרגלי והזקן הביט בי. המשכתי ללכת לעברו והוא סימן לי לשבת לידו.
בירכנו אחד את השני במבט רציני וקרוב. הרגשתי בליבי את התחושה הנעימה של רווחה וחום שיכולים להתעורר רק כאשר אתם מתחברים יחד במשך זמן רב בידידות.
התיישבתי על שרפרף. בשקט מילא הנוסע את הפחית שחיכתה לי ביין אדום. כוסנו אחד לשני וישבנו זמן מה בשקט וחשבנו על חברות.
כאשר לבי הגיע לראשו, שאלתי אותו: "בבקשה, ידידי. ספר לי איך הלך איתם פעם בעולמך."
הזקן הביט בעצים הכהים ברקע קרחת היער הנראית לעין, אך נראה לא מודע להם. הוא הביט לתוך לבו, אסף את עצמו ולגם עוד לגימה מהכוס והחל לדבר.
"ובכן, ברהבאטה..." החל הנוסע את נאומו בקלילות.
"הקרב על הכיוון של עולמך יסתיים אחרת ממה שהסתיים פעם עבור עמי", פתח. "העולמות שלנו ישתפו עליות ומורדות בגאות של הזמן, אבל עולמך ירפא." הוא נשם נשימה עמוקה והביט בי. עיניו נצצו בשחור כחול קטיפה. הוא חייך ואמר, "הרוח החליטה אז לעשות תפנית בעולם שלי, אז התפנית הזו בעולם שלך יכולה עכשיו ללכת לכיוון השני."
הזקן השתתק וגישש בכיסו אחר המקטרת שלו. נראה היה שהוא חושב. אספתי גם את עצמי ואז המשכתי בשאלה: "ספר לי על מינים X, אנימוס. איך אתה חושב שאועיל בצורה הכי חכמה לעולם שלי, לעם שלי?"
המטייל, בינתיים, מצא את האספקה שלו במעמקי הסרבל שלו, מילא את מקטרתו ברחה והדליק אותה. לאחר חימום המקטרת, הוא לקח גרור עמוק, עצר את נשימתו לרגע, נשף את העשן ואז דיבר איתי. "זה תמיד חיסרון לחשוב שאדם חכם יותר מכולם. בלתי מנוצח לא מתגבר על ידי פיקחות. הלב שלך יוביל אותך לרוח האמת. כוח, כוח אמיתי, מושג רק באמצעות מחויבות. טוהר הרצון הראשוני בישות אחת יכולה לחתום את גורלם של עולמות שלמים."
הקשבתי בפנים לדבריו. הזקן עורר בי זיכרון מהוסס בחוויות העבר. הוא לקח עוד גרירה מהמקטרת שלו, ליטף את סנטרו בהתחשבות לכאורה, ואז המשיך.
"אנימוס..." הוא התחיל, יותר לעצמו מאשר אלי.
"אפילו שומרי כתבי הקודש של עמי אינם יודעים מהיכן הם באו במקור. הם עתיקים, ברהבתא, עתיקים מאוד. ברישומים שלנו הם רשומים בשמות רבים. אנחנו גם לא יודעים את שמם המקורי, שלא לדבר על הרבה משמעויות אפשריות של שמם. עולמות רבים בגלקסיות מרובות קוראים להם אספן, חלקם קוראים להם אנימוס, ותמיד פשוט קראנו להם 'בני אדם'."
הזקן השתתק. נדמה היה לי שהוא תוהה איזה חלק מהחוויה שלו ב"אנשים" עשוי להיות משמעותי עבורי.
"טוב," הוא המשיך לבסוף, לכאורה בחוסר קוהרנטיות לאחר שתפס קו מחשבה, "בכל זאת-הם לא ניצחו אותנו בסופו של דבר, זו היהירות שלנו שהרגשנו כלפיהם כי גדלנו לתוך עצמנו שגרמה שישתלטו על העולם שלנו באותה תקופה".
הזקן צחק לפתע כאילו האשים את עצמו בטיפשותם של היצורים בעולמות הנכבשים. ואז הוא המשיך. "לעולם אל תזלזל בהם בגלל גודלם הקטן כביכול, ברהבאטה, כי אז לא תכיר את הקוסמוס ואורח החיים שלו. אפילו אחד מהיצורים האלה יכול להחזיק עשרה לוחמים בוגרים כמוך אם האנשים האלה לא יהיו מוכנים עם לב טהור ונפש צלולה. לעולם אל תסתכל מקרוב לנציג של "העם" בעיניים, לעולם אל תאחד את רוחך עם רוחם, אם נפשך מכירה אותם ואתה לא מוכן. התודעה שלהם, החשיבה שלהם כל כך זרה להם לנו שחכם חלש מגלה רצון חסר אונים, נוקב וקר רק כשאנחנו פוגשים אותם במישור הטלפתי. נראה כי מי שלא יודע עליהם דבר וטבעם האמיתי חולף על פניהם ללא פגע. זכור שאתה יכול גם "לקבל" גלי רדיו עם הגלאי הנכון. אבל הגלים האלה נמצאים "שם", הם קיימים בין אם יש לך מכשיר מדידה שימושי או לא. מינים X, 'בני אדם', מתפקדים גם הם כאורגניזם קולקטיבי אחד בלבדבין רבים אחרים בכל העולמות."
הזקן עצר לרגע ומתח את איבריו. הוא צחק בשקט-אולי בגלל שהוא נהנה מהפגיעות של גופו המזדקן. ואז הוא המשיך לדבר.
"כוחו של האנשים טמון בקטנותם הנראית לעין-הם אינם נעלמים מעיניהם, אלא פשוט מבלים. ובכל זאת הם נמצאים בכל מקום ביקום, משתלטים על העולם בזה אחר זה, למרות שכמעט אף אחד לא מזהה אותם באשר הם-שומרי החושך. ועכשיו, ברהבתה," הוא המשיך, "זה תורו של עולמך...
הכל בעולם דומה", המשיך המטייל.
"כל איבר בודד באספן מתאים לתא בודד בגוף. הם שזורים בעוצמה טלפתית ואנרגטית ובאינטראקציה מתמדת זה עם זה. רק כמכלול הם יוצרים אורגניזם שרוצה להזיק לך ביעילות.
והם כל הזמן מסתובבים ברחבי העולם שלך. יום אחרי יום, שעה אחר שעה, מגיעים לכאן אינספור אנשים. אֵינְסוֹף. ההגנה שלך טמונה בבורות שלך.
פעם נלחמנו במינים רבים", הוסיף הזקן, לא נאנח בהשלמה, "וניצחנו את כל הענקים הבלתי מנוצחים לכאורה שאיחלו לנו פגיעה, אבל מוחנו לא היה מוכן ל'בני אדם'. לכן, ברהבאטה, אנחנו כאן עכשיו כדי לתת לך את ההסבר שלנו.
כל אחת מהישויות הללו נמצאת בקשר מתמיד עם הקולקטיב. לא רק בעולמך, אלא שהם מחלחלים לכל העולמות אליהם הם מפוזרים. ולכל אחד מהיצורים האלה יש את הכוח הקולקטיבי לשבור את רוחם של הלוחמים הבוגרים והחזקים כשהם יוצאים מהתודעה. אבל אחרי שפלשת לעולמות אחרים, מערכות עולם שלמות, עכשיו אתה יכול לעצור אותם. כך כתוב בספר החיים, וכך ימשכו הכוכבים".
הנר על שולחן האלון הבהב לקראת הלהבה האחרונה שלו. חברי בהה, לכאורה חסר חושים וקסום, אל האור, ישירות אל האנרגיה שהייתה הבסיס לכל החיים.
שנינו שתקנו לרגע. הייתי צריך את השקט כדי לעכל את מה ששמעתי והוא כנראה נהנה מהחוויות שלו עם "האנשים" שהיו לו מזמן. ואז האיש הנוסע, אדוני של פעם, התחיל שוב.
"האנימוס הם אדונים רבי עוצמה, כי הם לא מופיעים ככאלה בהתחלה," אמר הזקן. הוא לגם עוד לגימה מהקצה שלו והמשיך. "תגיד לי, ברהבתא: איך אתה נלחם באויב קטן מכדי להיחשב אויב? מי נמצא בכל מקום? יש להם את היכולת לשלוט במוח שלך ואתה אפילו לא שם לב. מינים רבים נמצאים בשירותם ובשליטתם. ואתם מאמינים שהם האויבים הגדולים ביותר שלכם הם המינים הגדולים יותר מבחינה פיזית.
"העם" יכול להיות מובס רק על ידי היכולות של הלב שלנו. כוחה של החמלה, העומד מעל האינסטינקט לשמר את המין, הוא הנשק החזק ביותר שלך. והפעם, ברהבתא, העולם יקום ויתגבר על העוינות. זכרו תמיד איך חשתם את רוחם, כיצד החשבון המהבהב של התודעה הקולקטיבית שלהם חדר פעם להוויה שלכם. זכור כי-והפעם אתה חייב להביס אותם-תבוסה!
"האנשים".
________________________________
הערה: שמעתי לראשונה על אספן בערך. לפני 15 שנה כשהיה לי קשר טלפתי עם חברים בצד השני של הירח שסיפרו לי עליהם. מאוחר יותר-כשהם "האכלו" רוחנית-הם פגשו אותי. כאן בהומברג (אני לא נוסע יותר). הן גדלות יותר מנמלי היבשה (הנמלים הגדולות ביותר שראיתי עד כה היו באורך של כ-3-4 ס"מ) ומדענים חושבים שהן הוכנסו מדרום אמריקה או אסיה-אבל הן לא. הם עובדים עם אטון, אדון פדרציית אוריון. יש לנו בן ברית אמיתי: עכבישי אדמה. עכבישים הם גם טלפתים ולוחמים טובים. הם חושבים שאנחנו, בני האדם, נערים סיניים מדי, פשוט בגלל שהם לוחמים בעצמם. והם בעלי ברית איתנו נגד האספן.
אנחנו רוצים לנצח.
שם SPIEGEL מס' 5/28.1.2008
כותב בעמוד 120:
מתכון להצלחה לנמלים מלחמה
הנמלה הארגנטינאית (Linepithema humile) כבשה את העולם והיא נמצאת כעת בשש יבשות. חוקרים מאוניברסיטת אילינוי באורבנה חשפו כעת את הסוד מאחורי הצלחתה. במשך שמונה שנים, הם צפו כיצד החרק כבש את קניון האורז בדרום קליפורניה. על פי המחקר, המגיעים החדשים עוקבים אחר שתי אסטרטגיות שונות בדרכם ליעד: תחילה הם תוקפים את קרוביהם המקומיים כדי לאכול אותם, ובהמשך הם מדללים באופן שיטתי את מקורות המזון של המתחרים שלהם. הם אוכלים ומורעבים-עם האסטרטגיה הכפולה הזו נראה שהם מצליחים מאוד: לפני שהגיעו לקניון האורז היו 23 מיני נמלים מקומיות, אבל לאחרונה רק 2. רק על ידי מעקב אחר פלישות כאלה בזמן אמת נוכל להבין את התהליכים הדינמיים שהם מינים זרים מנצחים בסופו של דבר", הסביר חוקר הנמלים אנדרו סוארז.
[/צֶבַע]
"בוא נשחק אדון ומשרת"
דפש מוד
עכשיו אחינותן לכוחות האלטרואיסטיים הבין-ממדיים את חרב החוכמה לנצח סוף סוף.
[/צֶבַע]
![Image](https://www.brahbata.space/images/animusreal.jpg)
![Image](https://brahbata.space/images/spacer1.gif)